Максим уже ледь ішов під палючим липневим сонцем, сподіваючись знайти хоч якусь водойму: як не попити води, то хоча б скупатись, чи бодай умитись. Але земля була така суха, ніби кілька місяців не бачила дощу.
— Що ви шукаєте, дядечку? — аж здригнувся від несподіванки, почувши голос за спиною, і обернувся. За ним стояла гарна зеленоока дівчина з довгим русявим волоссям, яка з’явилась невідомо звідки. — Якщо воду, то дарма: усі водойми давно пересохли.
— А що тут відбувається? Давно така спека? — запитав Максим.
— Я відразу зрозуміла, що ви нетутешній: одягнені дивно. Тому ви нічого й не знаєте, — мовила дівчина.
— Ну то, можливо, скажеш, як тебе звати? А тоді розкажеш, що відбувається?
Дівчина відповіла, що її звати Божена, а тоді почала свою схожу на казку розповідь:
— Ми хлібороби, і живемо переважно з того, що вирощуємо пшеницю та жито. Але вже кілька років поспіль із нашого села знущається страшний вогняний змій. Уперше він прилетів навесні, коли ми починали сіяти хліб, і запропонував укласти угоду, щоб під час жнив ми віддавали йому половину урожаю. Але наші селяни не погодились, адже половини урожаю на зиму не вистачить. Тоді змій розгнівався і сказав, що забере увесь урожай. Коли хліба вже стали колоситись, почалась неймовірна спека, не випадало ні краплини дощу, усі водойми пересохли, люди й тварини почали гинути. Тоді знову прилетів змій і запитав, чи віддамо ми урожай, якщо він припинить спеку. Ми змушені були погодитись, адже без хліба ще була надія вижити, а от без води ніяк. Наступної весни змій знову запропонував віддати йому половину майбутнього урожаю, і люди погодились. Однак змій все ж таки наслав спеку, щоб не забували про його могутність. Так триває вже кілька років. Коли жнива минають і змій забирає свою половину урожаю, спека спадає і йде дощ.
— І цього змія не можна перемогти? — здивувався Максим.
— Ми хлібороби, а не воїни, наша зброя — вила та коси, а змій дихає полум’ям на кілька метрів уперед, — відповіла Божена.
— Ти можеш показати, де живе змій?
— Можу, але це небезпечно. Що ви задумали?
— Та мусить же хтось вас захистити. А мені не вперше зі зміями битись: мій народ уже десять років веде війну з кровожерливим триголовим змієм, який не лише полум’ям дихає…
Божена провела Максима через ліс і показала гору, де жив вогняний змій. Далі хлопець пішов сам.
— Чого прийшов, чоловіче, битися чи миритися? — запитав змій, побачивши непроханого гостя.
«Ну зовсім як у казках, які читав у дитинстві», — подумав Максим. А вголос відповів:
— Ну звісно, що битися, потворо: мусить же хтось захистити селян-хліборобів, над якими ти збиткуєшся.
— Тоді дарма прийшов: перемогти мене може лише воїн із залізною ногою.
— Тоді я якраз той, хто треба, — сказав Максим і підняв колошву штанів на правій нозі…
……………………………………………………………………………
— Дядьку, ви живі? Із вами все гаразд? — почув Максим і розплющив очі.
— Божена? — запитав здивовано, побачивши красиву русяву дівчину, яка присіла біля нього і торсала за плече.
Дівчина закліпала зеленими очима:
— Звідки ви мене знаєте? Я ж не місцева: лише вчора до бабусі Тетяни приїхала. Вирішила прогулятись полем, волошок нарвати, а тут ви лежите. Думаю, мало що трапилось із чоловіком у таку спеку…
— Це точно, у таку спеку спати на полі небезпечно: хтозна-що може наснитись чи трапитись, можна й на дядька перетворитись, — посміхнувся Максим. — Не такий я старий, як тобі здалось. Просто бритись відвик за два роки.
— Просто я… Мені здалось… — зніяковіла дівчина.
— Нічого, усе гаразд. Ще побачимось. А зараз мені пора з вогняним змієм за врожай битись, — підморгнув Максим і, помітно накульгуючи на праву ногу, рушив стиглою пшеницею до розпеченого на сонці комбайна.
Вітаю, Авторе!
Розчарували ви мене трохи. От тепер сиджу й думаю: сон, звісно, казковий, але цю б казку та в реальне життя якось витягти, зоч би й не наше, то вашого героя…
Успіху!
Сподобалось: казковий формат, гарне переплетення реальності й марень, гарно узгоджені між собою елементи
Не сподобалось: замале фантастичне допущення, “Тетяни”, трохи питань до пунктуації
Щиро дякую за Ваш коментар Але не можу зрозуміти, що не так із Тетяною та пунктуацією… Буду вдячна за конкретизацію.
Будьласочка
По Тетяні: сенсового навантаження її ім’я не несе, але реалістичність твору трохи підриває, адже складно повірити що дівчина буде казати саме так (“я приїхала до своєї бабці Тетяни)
По пункуації: “бодай” ніби як має виділятися комами
Дякую за відповідь. Щодо Тетяни, мабуть, Ви праві. Після конкурсу заберу її, буде просто бабуся. А от “бодай” не є вставним словом, а вжито у допустово-обмежувальному значенні “хоч”, тому коми не потрібні.
Як онучка комбайнера скажу: дарма герой не працює вночі. В докондиціонерну епоху саме так збирали хліб, якщо надто припікала спека. Втім, не заснувши на полі вдень, він не зустрів би чарівну мавку/дівчину. Так що хтозна. Може, він сьогодні свою долю спіткав?
Дякую Вам за цікавий коментар
Оповідання сподобалося. Ось так народжуються сучасні легенди. Тільки кінцівку не обов’язково було переносити у реальний час. Всі ж і так розуміють чому зараз з’являються залізні ноги.
Дякую за коментар та ідею!
А мені якраз сподобалася кінцівка)
Дякую Вам!